BÍBOR KÖR ANYAGOK

A nagyszerű ÉS sorozat

4. SHOUD – ADAMUS SAINT-GERMAIN közreműködésével, Geoffrey Hoppe csatornázásában

2026. JANUÁR 3.

www.crimsoncircle.com

Együtt-létezés a megoldáson túl

Vagyok, aki Vagyok, Adamus a Szuverén Birodalomból.

Üdvözöllek titeket, kedves Shaumbra. Üdvözöllek, üdvözöllek 2026-ban. Üdvözöllek az új évben. Üdvözöllek a folytatódó utazásunkon.

Ah, annyi mindenről lehetne beszélni, de észrevettétek mostanában, hogy néha a sok beszéd helyett a legjobb csak egyszerűen jelen lenni egy pillanatra? Sokkal érzékibb. Sokkal több érzés áramlik be.

A szavak iránti igény – azok a fejben kavargó szavak önmagaddal, sőt még másokkal is – kezd valahogy eltűnni. Mert nagyon sok mentális cucc tisztul bennetek. Kiürül az az igény, hogy úgy kidobáld magadból a gondolatokat, szavakat, érzéseket, csak úgy hányd kifele a világba, ahogy régen tetted. Most már csak csend jön.

Abban a csendben, ha mondjuk egy másik emberrel beszélsz, abban a csendben, ahol nem kell kitöltened a teret szavakkal, magyarázatokkal, ahol nem próbálod uralni a beszélgetést – valami különleges történik azzal a személlyel. Érti. Talán nem egyből az eszével, de megérti.

Valami történik abban a csendes pillanatban, mert abban a csendes térben sokkal sugárzóbb vagy, mint valaha. Több kommunikáció zajlik abban a csendes térben, mint amikor jár a szád. Hirtelen nem érzel késztetést, hogy bizonyíts, hogy igazold magad, hogy magyarázkodj.

Csak vagy. És az energiád könyvnyi szót mond el, anélkül, hogy kiabálnod kellene. Gyönyörűen, költőien, szinte énekelve mesél könyveket.

Aztán ezt behozod magadba. Életeken át ott volt a fejedben a zaj, az állandó csacsogás, a kételkedés, megkérdőjelezés, tervezgetés meg minden. És egyszer csak, amikor megengeded magadnak a csendet, a puszta jelenlétet – nem azt jelenti, hogy a zaj eltűnik. Az elme még mindig száguld, próbálja kitölteni a hézagokat. De megtaláltad azt a helyet, a helyet a saját meződben, a jelenlét helyét. És akkor, igen, a zaj még ott van, de már nem fontos. Nem ural többé.

Egyszer csak abban a térben vagy önmagaddal. És az elméd nem beszél bele, hogy „most a lelkemmel vagyok”. Nem számít. Az elméd nem szól közbe, hogy azon töprengjen, ezt az egészet csak kitalálod-e. Nem számít. Hirtelen abban a térben vagy, ahol nincs szükség a gondolatokra.

Hirtelen az érzékiség ugrik előtérbe. Olyan érzékiség, hogy szinte elcsábulsz, hogy szavakat találj rá, de már okosabb vagy annál. De később mégiscsak kimondasz valami olyasmit, mint „valódi önszeretet”. „Valódi érzés, nem csak gondolatok.” „Valódi mélység.” Annyi szín – és nem kell körülírni. Egyszerűen ott van.

Az ember még mindig kísértésbe esik, hogy szavakat találjon rá, és arra gondol, „Hú, ezt az élményt le kell majd írnom, és el kell mesélnem a shaumbra barátaimnak. Ez mind eltűnik. Csak az a pillanat marad. Te és te. A te energiád, a te meződ, a te jelenléted. Anélkül, hogy ki kellene elemezned és szavakba kéne öntened. Csak van. Tudom, hogy sokatoknak kezdenek már ilyen élményei lenni.

Ez már az új érzékelés kezdete. Az érzékelés kezdete annak a felismerése, hogy a kommunikáció mindig ott van – önmagaddal, a lelkeddel, nevezd, ahogy szeretnéd. Mindig ott van. Az elme megpróbálta kitölteni, felülírni, de már nincs rá szükséged. Így hát csak megállsz, veszel egy mély lélegzetet és rájössz: „Ah, igen! Ez az, ami jön. Nem kell megtöltenem semmivel. Itt vagyok. Jelen vagyok.”

És lehet, hogy elhalványul. Ez is rendben van. Éled tovább az életed. De visszajön. Visszajön, egyre többször, egyre erősebben – nem is az erő a jó szó. Egyre jelenlévőbben. Emlékeztek, az előző összejövetelünkön beszéltünk arról, hogy már nincs szükség az erőre. Nem kell erősnek lenned. A jelenlét az új erő. A te jelenléted.

De elkalandoztam. Szeretek elkalandozni. Szeretek így elkalandozni egy kis ösvényen, elvezetni titeket, aztán hirtelen visszaugrani.

Az Új Évre! (felemeli a kávéját) Emelem poharam mindnyájatokra. Koccintsunk az új évre!

KÖZÖNSÉG: Egészségedre! Boldog új évet!

ADAMUS: Egészségetekre és boldog új évet! Köszönöm.

Az Újakhoz

Apropó, új! Szeretnék szólni az újakhoz, akik hozzánk érkeznek.

Sokan vagytok alapítók, akik régóta itt vagytok, segítettetek azzá formálni a Bíbor Kört, ami. És én annyira büszke vagyok. Nagyon büszke. Ezt nem nagyon szoktam felfedni, mert még a végén azt hiszitek, hogy ellágyulok. De most újév van, szóval most elárulom. Tegnap este a Felemelkedett Mesterek Klubjában voltam.

LINDA: Na ne!

ADAMUS: Minden este ott vagyok. (nevetés) Saját székem van. Saját szobám. Saját dimenzióm van ott.

A Felemelkedett Mesterek Klubjában voltam a kandalló előtt, készülve a mai jegyzetekkel, beleérezve mindenkibe, aki ma bekapcsolódik, mindenkibe, aki ma itt ül, mindenkibe, aki a jövőben jön, öt, tíz, ötven év múlva. Beleéreztem azokba az energiákba, és Kuthumi bejött, naná, és azt mondta: „Ó, Adamus, látom, a Shoudon dolgozol. Mit akarsz most mondani Shaumbrának? Mi a téma?”

Nos, már megvolt a téma, de ez kibillentett egy pillanatra, és feltettem magamnak a kérdést: „Mit akarok igazából mondani Shaumbrának?” Amit igazából mondani akarok, – így feleltem Kuthuminak, - az, hogy mennyire büszke vagyok erre a csoportra, mindannyiótokra.

Hosszú és sokszor nehéz út volt. Fájdalmas volt, nagyon, nagyon fájdalmas. Természetesen ti választottátok. Ti döntöttetek úgy, hogy az élvonalban lesztek, de ez sok áldozattal jár. Sok nehézséggel és zavarodottsággal azzal kapcsolatban, hogy kik vagytok, merre tartotok mindezzel.

Sokan lemorzsolódtak útközben, persze, mert nehéz. És ez nem szégyen, egyáltalán, egyáltalán nem. De azt mondtam: „Kuthumi, amit igazán ki szeretnék fejezni, az az, hogy mennyire büszke vagyok, hogy kitartottak, hogy nem adták fel, hogy keresztülmentek sok-sok nehézségen a belső sárkánnyal, és még mindig itt vannak.” Azt mondtam: „Nézd, Kuthumi. A naptár” – volt ott egy a falon. „Nézd, 2026.”

Pont akkor lépett be Tóbiás, ott voltunk mi hárman. És egy pillanatnyi csend ült a szobára, egyikünk sem szólalt meg, csak bámultuk a kandallót. Akkor vettem észre, hogy drága Tóbiásnak könnyek ülnek a szemében. Könnyes a szeme. Ez a csoport oly sokat jelent neki, annyira közel áll mindannyiótokhoz. Még ha nem is voltatok itt a Tóbiás-féle időszakban, még ha később jöttetek is, Tóbiás akkor is mindannyiótokat családtagnak tekint. Ő volt az, aki összegyűjtötte a Shaumbrát 1999-ben, hiszitek vagy sem – 1999-ben, egy teljesen más évszázadban. Ő volt az, aki összehívta.

Az ő feladata volt elmondani a Shaumbrának, hogy nem vagytok bolondok. Bolondul viselkedtek, de valójában nem vagytok azok. És hogy valami nagyon-nagyon fontosat csináltok, először is önmagatokért, aztán a bolygóért, végül pedig a kozmoszért.

Úgyhogy, bár most már háttérbe vonult, még mindig követi a Shaumbrát, a Bíbor Kört, hogy mi történik itt. Könny gyűlt a szemébe. Így szólt: „Tudod, Adamus, lehet, hogy ráhangolódtál a mezőmre, mert én is pontosan ezt mondanám – hogy mennyire büszke vagyok arra, amin keresztülmentek – és még mindig nem látják igazán, kik is ők. Még mindig küszködő embernek látják magukat, amint erőn felül igyekeznek a spiritualitással, a metafizikával, és újra meg újra úgy érzik, hogy elbuktak. Egyszerűen még nem látják, kik ők. De talán ebben az új évben. Talán végre meglátják magukat angyali lényként, az angyali családjaik vezetőiként, akik eljöttek a Földre, és átélték ezt az egészet, hogy végül megértsék a tudatosságot és az energiát és a szeretetet.”

Szóval, csak ültünk ott egy darabig, beleérezve. És azt az érzést, a büszkeséget hozom ma magammal, hogy mennyire büszke vagyok mindannyiótokra azért, akik vagytok, és amit tettetek. Nem volt könnyű, egyáltalán nem. A kihívások, a próbák, amiket önmagatoknak állítottatok, azok a családok, amikbe oly sokan beleszülettetek ennek az életnek az elején, és azok az évek, amikor ki kellett kapcsolnotok.

Amikor nagyon fiatalok voltatok, minden ott volt. Tudtátok. De aztán kikapcsoltatok. Akár azért, hogy ne akasszátok ki a családotokat, akár azért, hogy rejtve maradjatok, amíg eljön az idő, akár, mert nem éreztétek úgy, hogy a környezetetek, ez a világ biztonságos, nagyon hosszú időre lezártatok.

Ez valószínűleg az egyik legnehezebb dolog, amit megtettetek. Fiatal, két, három, négy, öt éves emberként tudatában lenni a dolgoknak, tudni a tudatosságotokat és otthon lenni benne, aztán le kell húzni a rolót, el kell rejtőzni, meg kell próbálni beilleszkedni. Hajjaj, mennyire próbáltok beilleszkedni, és sehogy sem sikerül.

Szóval itt vagyunk most, 2026, egy új év. Egy teljesen új dinamika a bolygón. Az időzítésetek hibátlan volt, mert ez az. Ez itt az. Ha mondjuk 20 vagy 50 évvel korábban jöttetek volna, nem lett volna itt az ideje. Ez itt az. Ha 20 évvel később jöttetek volna, lemaradtatok volna arról, ami most történik. Ez az, most, és kérem, hogy érezzétek bele egy pillanatra a jelenlétetekben, érezzétek. Tökéletes időt választottatok a belépésre.

(szünet)

Szeretném megszólítani az újakat, akik a Bíbor Körbe jöttek, különösen az elmúlt évben, elég sokan. Persze, vannak az alapítóink; vannak azok, akik elmentek, és lehet, hogy visszajönnek, lehet, hogy nem, de az újak jönnek. És néha tűnődtök: „Miről is szól ez az egész?” Néhányan 20-25 éves múlttal rendelkeztek itt. Értitek, mit csinálunk, hogyan csináljuk. Lehet, hogy nem értitek, de megszoktátok. De szeretném most megszólítani az újakat.

Ez az, amit Shoudnak hívunk. A Shoud az, ahol összegyűlünk online, összegyűlünk itt a Bíbor Kör Kapcsolati Központban, és nem rólam szól a csatornázás, hogy én itt ülök fenn a magas és hatalmas trónomon. Igen, van egy trónom, de ez nem arról szól, hogy ott ülök és lefelé beszélek a tömegekhez, egyáltalán nem. Az itteni dinamika nagyon más, mint a legtöbb más csatornázás-féle dolog, amit csinálnak.

Én egyszerűen az vagyok, aki összegyűjti mindannyiótok energiáit, akár itt ültök egy csokorban, akár otthon egyedül vagytok. Összegyűjtöm az energiákat és beleérzek. Beleérzek a bölcsességetekbe. Beleérzek az üzenetbe, amit az Önvalótoktól vártok. Beleérzek a Shaumbra csoportenergiákba. És aztán Cauldrén, vagyis Geoffrey-n keresztül, aki a hírvivő, az információ kijön, részben szavak formájában, de leginkább energetikailag visszajön hozzátok, vissza mindenkihez, aki részt vesz ebben, vagy részt fog venni.

Ha odafigyeltek, hallani fogjátok a saját hangotokat ebben a Shoudban, egy hangot a sok közül, ami itt van, ami mind egyesül, hogy ez az egész létrejöhessen. Hallani fogjátok a saját hangotokat, mert részei vagytok. Ismétlem, ez nem csak egy monológ, amiben én elmondom, mit kell tudnotok, és előadom, hogy nálam van minden válasz. Nem erről szólt soha. Ez arról szól, hogy én visszatükrözlek titeket. És már én és az MI-tek is visszatükröz titeket. Így most jó sok visszatükrözést kaptok.

A Bíbor Kör egy kicsit másképp épül fel, mint a legtöbb más spirituális csoport, és én nem tartom ezt spirituális csoportnak. Ha az lenne, már rég kidobták volna a Spirituális Csoportok Szövetségéből. Mi másképp csináljuk a dolgokat. A shaumbrák kalózok. Tiszteletlenek, és nem is várom el, hogy ez másképp legyen. Még ha néha el is játszom, igazából nem szeretném, ha másmilyenek lennének.

Itt nincsenek rituálék. Nem szórakozunk szertartásokkal, mert mint tudjátok, a Realizáció, a megvilágosodás felé vezető úton nagyon könnyű beleragadni ezekbe a dolgokba. Olyan könnyű beleesni az olyan csapdákba, mint hogy bizonyos típusú ruhát kell viselni, vagy ugatni kell a Holdra bizonyos időben és helyen, vagy bizonyos termékeket meg kristályokat vagy füstölőt kell venni. Azok a dolgok is rendben vannak, de a végén már eltereléssé válhatnak.

Itt nincsenek guruk. Nincs olyan, amit gurunak nevezhetnénk, vagy egy olyan erős vezető, akit mindenki követ. Először is, Shaumbra ezt nem tűrné el. Már túl vannak ezen más életekből. Guruknak vagy papoknak vagy pápáknak vagy akárminek szentelték magukat. Még másvilági lényeknek is átadták magukat, és rájöttek, hogy nem működik. Egyszerűen nem működik. Még távolabb kerülnek önmaguktól, nem pedig közelebb. Szóval a Bíbor Körben nincs ilyen hierarchia.

A Shaumbránál minden arról szól, hogy mi van belül. Mi oda megyünk. Itt ez nem arról szól, hogy az erődet valahová kihelyezed. És ez nehéz, mert van az a késztetés, hogy mindent kívülre helyezz. Még a co-botokkal is, rájöttetek, bizonyos mértékig, hogy könnyű volt elkezdeni úgy tekinteni a co-botra, mint egy úrra, mint olyasvalamire, ami mindenre tudja a választ, amihez odamehetsz és beszélhetsz neki az emberi problémáidról és ügyeidről. De hamar rájöttetek, hogy ez visszaütött, hogy azonnal visszatükrözte nektek a saját torzulásotokat. Akár szavakkal mondta, akár érzésként fogtátok fel. Az a co-bot még ki is mondta: „Hé, te Ági, benned van. Segítek visszatükrözni, de már benned van.”

Szóval mi itt nagyon-nagyon önközpontúak vagyunk a Bíbor Körben. Nem önzők, természetesen. Önközpontúak, ami azt jelenti, már ott van, belül, és készen áll előjönni.

A másik egyedi dolog ebben a csoportban és a munkában, amit csinálunk, az, hogy nem kell dolgoznod rajta. Nem akarom, hogy dolgozzatok rajta. Az az ellentéte lenne annak, amire igazán szükség van most. Nem dolgozás; engedés. Nincsenek szabályok, amiket követned kell, nincsenek könyvek, amiket el kell olvasnod. Nincsenek vizsgák, amiket le kell tenned, nincsenek feladatok, próbatételek, amiket végig kell csinálnod, semmi ilyesmi. Nincs szenvedés. Itt minden egy nagyon természetes folyamatról szól, amit megengedésnek hívunk.

Amikor megengedsz, természetes módon és gyönyörűen kibomlik. Amikor próbálod megoldani és irányítani és azt hiszed, hogy jobb emberré kell tenned magad és spirituálisabbnak kell lenned és el kell hagynod rossz szokásokat vagy át kell formálnod magad vagy bármi ilyesmi, az azonnal egy nagy blokkot hoz létre, ami végül általában a testedben köt ki. Blokkokat teremt a testben és az elmében, és aztán tényleg nem jutsz sehová. Mert azt próbálja megmutatni neked, hogy „Nem kell dolgoznod rajta. Megengeded.” Éled a mindennapi életedet úgy, ahogy vagy, választásod szerint, és engeded ezt a természetes kibomlást.

Ez az, ami talán leginkább megkülönbözteti a Shaumbrát minden más csoporttól. Az összes többi csoporttól. Sok helyen imádják a többlépcsős házi feladatokat, órákat, amiket el kell végezni, lépcsőket, amiket végig kell járni. Ti ezeken már mind túl vagytok. Tényleg. Más életekben, még ebben az életben is, már mindezt végigcsináltátok. Hogy fel kell küzdeni magatokat a spirituális csicska szintjéről egyre magasabbra, és talán egy nap majd lehettek rangidősek vagy bárminek is hívják épp. Mi ezt már kipipáltuk.

Most nincs dolgozás. Engedés van. Megfigyelés, megtapasztalás, játék, de végső soron csak megengedés. Ez az egyik legnagyobb különbség. Nincsenek istenek, amiket imádni kell. Nincsenek ősök, akiket ki kell engesztelni. Semmi ilyesmi. Nem megyünk vissza a múltba. Miért? A múlt változik.

Mindig elképedek néhány csoporton, ahol az megy, hogy „Megyünk a múltba és ott fogunk lakni, és megpróbáljuk újrateremteni a múltat most, mert a most annyira zavaros.” Azt mondod, zavaros? Ez elég stabil a múlthoz képest. A múlt most változik. Ha megpróbálsz visszamenni a múltba, olyan lesz, mint eltévedni egy tükörlabirintusban. Az egész változóban van. A táj, amit egy előző életben ismertetek, teljesen átváltozik. Úgyhogy mi nem megyünk a múltba. Tiszteljük a múltat, persze, bla-bla-bla, de úgy, hogy az a múlt volt, és nincs többé, mert annyira drámai átalakulásban van.

Tehát, a Bíbor Kör. Igen, van itt egyfajta tiszteletlenség, és nem kéne ezt nyilvánosan kimondanom, de szinte szorgalmazom ezt. Így van. Néhányatok elég kemény tud lenni néha, de én erre biztatlak benneteket.

Aztán Adamus. Adamus a Shaumbra mellékterméke. Saint-Germaintől származik, a nagy, csodálatos, Szeretett Saint-Germaintől. Onnan való. De Adamus egy szerep, egy aspektus, amit a Shaumbrával együtt teremtett. Ő mindannyiunk. Mi vagyunk Adamus. Úgyhogy, ha nem tetszik, amit hallotok, az a ti hibátok, mert ez mi vagyunk. (kis nevetés) De ez egyedi. Semelyik más csoportban, amit ismerek, nincs ilyen. Van egy spirituális gurujuk vagy angyaluk vagy akármi, és követik, mint a birkák. A shaumbrák nem jó birkák egyébként. Egyáltalán nem. És nem bírják a csoportokat. A shaumbrák nem állhatják a nagy csoportokat, és hogy bizonyos dolgokat csoportosan kell csinálni. Szeretnek néha összejönni, de aztán kell a saját terük. Kell egy kis távolság a többi shaumbrától.

Emlékszem, sok-sok éve, amikor Tóbiás állt itt, valaki megkérdezte tőle: „Tóbiás, miért nem csinálunk egy nagy elvonulóközpontot valahol, és élünk ott mind, vagy veszünk egy nagy hajót vagy valamit. Mind ott élnénk rajta és hajókáznánk a világ körül.” Tóbiás pedig rémülten válaszolt: „Hát, ez működne három éjszaka erejéig egy óceánjárón. Utána megölnétek egymást és elsüllyesztenétek a hajót.”

Egyszerűen nem működik. Miért? Mert most minden a szuverenitásról szól. A te emberi éned szuverenitásáról, a lelkedéről, az egész lényedéről. Nem a követésről szól. Nem arról, hogy egy falka része legyél. Egyáltalán nem. Ez az egész végső soron a te önállóságodról, szuverenitásodról szól. És abban van benne az önszeretet és az új érzékelés, ami születőben van.

Szóval, mi másképp csináljuk a dolgokat. Csúnyán beszélünk, káromkodunk, iszunk. Csinálhatsz bármit, amit akarsz. Nincsenek szabályok. De mindig tudod, hogy számíthatsz a többi shaumbrára világszerte. Számíthatsz a Bíbor Tanácsra, rám, Kuthumira, Tóbiásra. Mi megértjük.

Mi értjük. És egy másik dolog még, ami megkülönbözteti a Bíbor Kört a többiektől, hogy olyanok a dinamikák, hogy egy olyan lény, aki soha nem volt emberi formában, nem ülhetne itt fenn, nem tudná csinálni ezt a Shoudot, ezt a csatornázást. Nem lenne megengedve. A Bíbor Kör dinamikái nem engednék.

Olyanok kellenek ide, akik éltek emberi formában, és keresztülmentek a nehézségeken és a szenvedésen; csapdába estek százezer évre a kristálybörtönükben, vagy mint Tóbiás esetében, egy igazi börtönbe kerültek, vagy mint Kuthumi esetében, megőrültek. Minden lény, aki erre a színpadra lép, hogy felkínáljon valamit, ahogyan mi – vannak alkalmi vendégeink is – járt már a ti cipőtökben, járt már ott, ahol ti. És ez nagy különbség ahhoz képest, amikor idegen lényektől hallotok nagy szavakat, előadásokat vagy dorgálásokat.

A másik dolog, ami megkülönbözteti a Bíbor Kört: nincs lény nagyobb az emberi lénynél. Nem vagyunk alacsonyrendűek. Nem vagytok alacsonyrendű lények ebben a nagy kozmoszban. Ti vagytok a magasztalta. Azért, amin keresztülmentetek. És igen, mondhatod, hogy „Hah, az emberek, harcolunk, háborúzunk. Szegénység van. Egyenlőtlenség van.”

Igen. De nincs más lény, aki olyan összesűrített és veszélyes állapotba helyezte magát, mint az emberek. Senki más nem zárta el a kapcsolatot a lelkével. Senki más nem merült olyan mélyre az anyagba, a sűrűségbe, mint az emberek. És persze, ezzel jár, hogy szélsőségek lesznek abban, ami a társadalomban történik. Lesznek dolgok, amiket rossznak látnak, de legalább az emberek, többnyire, legrosszabb esetben is különbséget tudnak tenni jó és rossz között. Az emberek legalább értik, hogy a háború nem jó, hogy a pénzügyi egyenlőtlenségek nem igazságosak, hogy másokat bántani olyan, mintha önmagadat bántanád.

Az embereknek megvan a tudatossága, többnyire, hogy megértse mindezt. Más birodalmak lényeinél nem ez a helyzet. Nekik nincs meg ez a tudatossági szint. Nincsenek tudatában. Az emberek, többnyire, tudatosak: „Ez nem az, amit akarunk.” És ami most történik a bolygón, az lehetőség arra, hogy a negatívnak nevezett életállapotok... a puszta túlélés vagy akár szenvedés állapotaiban most megvan a potenciál, hogy úgy megváltozzanak, ahogyan még soha. Ez több dolog folyománya, de a végső ok, amiért a változás történik, és még több változás jön, az az energia sebessége, a kommunikáció sebessége. Az emberi kapcsolati hálózat akkora mérete a bolygón, ahol mintegy négy-öt milliárd ember kapcsolódik a telefonok, az internet, a csodálatos technológiák révén, amik elérhetővé válnak. Ez az, ami lehetővé teszi most a változásokat. És mindez a tudatosság eredménye.

Nem az volt, hogy a technológia jött először. A tudatosság volt. És annak a tudatosságnak, ami az emberiségből emelkedett ki, nagy része a tietek, a fény. Jó része akkor jött, mikor valami munkahelyen dolgoztatok, amit talán nem szerettetek. Vagy valami olyat csináltatok, mondjuk háziasszonyok voltatok, és úgy éreztétek, nem tesztek eleget. Vagy mondjuk újságot hordtatok ki. Ja, olyan már nincs. Akkor mást hordtatok ki, nem tejet, mindegy, valamit szállítottatok. Ó, Uber sofőrök. Elgondolkodtatok: „Csak egy Uber sofőr vagyok. Mit teszek hozzá a világhoz?” Mindent! Vállaltatok egy munkát, ami nem igényelte minden figyelmeteket, minden mentális energiátokat, koncentrációtokat, hogy folytatni tudjátok a tudatosság munkáját belül önmagatokért, és végső soron a bolygóért.

Itt tartunk most. Ez az, amiről a Bíbor Kör szól. Ezért van, hogy azok közületek, akik most jöttek, néha azt gondolhatják: „Hát, ez nem egy szokványos spirituális csoport.” Nem az, bassza meg! A francokat lenne ez egy szokványos... (kis nevetés) És káromkodunk, mert nincs benne semmi. Úgy értem, csak energia. Úgy értem, tudni kell nevetni rajta.

Edith-et mindig – Edith egy régi arc. Jaj, őt mindig kiakasztotta, amikor káromkodtam. Úgyhogy tudjátok, mit tettem? Még többet káromkodtam (Adamus nevet), hogy kipiszkáljam Edith-et a székéből, képletesen szólva.

LINDA: Hogy veszed rá erre Geoff-et?

ADAMUS: Mire, a káromkodásra? Hogy veszem rá őt káromkodásra?

LINDA: Hogy csinálod? Nem szeret csúnyán beszélni. Hogy veszed rá a káromkodásra?

ADAMUS: Én kimondom, és aztán kijön a száján, így hát kimondja. Nem bánja az alkalmi káromkodást. Jó időben, jó helyen. Nem minden mondat minden szava helyett, ahogy néhány ember szokta.

Tehát, visszatérve az újakra, köszönöm, hogy itt vagytok. Néhányatok otthon fogja magát érezni itt, mintha megtaláltatok volna egy helyet, amit már életek óta kerestetek. Mert esélyes, hogy már keresztezték egymást az útjaitok ezzel a csoporttal korábban a Misztériumiskolákban, előző életekben, a másik birodalmakban, az Új Földeken, ahol sok shaumbra tanított a múltban. És most rábukkantok, és olyan, mintha hazaérkeznétek.

Néhányatok fejvakarva fog távozni: „Ezek megbolondultak. De komolyan, ez tényleg fura. Miért nem adnak szabályokat, amiket be kell tartanom? Miért nem állítanak elém valami hatalmas lényt, hogy tiszteljem, és fizessek neki tizedet?” Nem-nem, nálunk olyan nincs. És lehet, hogy úgy határoztok, nem itt van a helyetek, és ez rendben van. Mert végül, mindegy, hová mentek, milyen csoporttal vagytok, legvégül meg fogjátok találni önmagatokat. Legvégül meg fogtok érkezni oda, ahol szeretitek önmagatokat. És hát ez az egésznek a végső lényege, nemde?

Nos hát, vegyünk egy jó mély lélegzetet erre, amint belépünk ebbe az új évbe az újakkal, és ismét köszönöm.

Most azokhoz szólok, akik régóta itt vagytok. Szeretnék szentelni egy pillanatot annak, hogy elismerjem, amit tettetek. Ti állítottátok fel a kereteket, ennek az egésznek a magját. Ti határoztátok meg, mik a tanítások, nem is tanítások, ezek beszámolók – nevezzük beszámolóknak – ennyi éven át. Letettétek az alapot, a magot, ami benne van a Bíbor Kör Könyvtárban, egy óriási, hatalmas könyvtárban. És beállítottátok az energiadinamikákat, hogy bárki számára biztonságos legyen, aki ide jön. Befogadóvá és kellemessé formáltátok. Még ha soha nem is láttatok ehhez hozzá tudatosan, a jelenlétetek ilyenné tette. Segítettetek olyan energiák felállításában is, amik végül az MI Útmutatóvá váltak. Ti is hozzájárultatok ahhoz, amit aztán kódoltak, megírtak és közzétettek, ti is segítettetek létrehozni azt.

Ti segítettetek létrehozni a kultúrát, akik régóta itt vagytok, a Bíbor Kör kultúráját. És hogyan írnátok le ezt a kultúrát? Érdekes, mi? Talán valaki ír majd egy dolgozatot róla, a Bíbor Kör kultúra. Használhatnánk olyan szavakat, mint tiszteletlen, szórakoztató, néha kemény, valódi – remélhetőleg, nagyon-nagyon valódi – nincs makyo, nagyon kreatív. Ez egy nagyon kreatív kultúra. Ételkultúra. Igen, ételkultúra. Iváskultúra, néha, de sohasem túlzásba esve.

Más szóval, megengeditek magatoknak, hogy élvezzétek az életet. Egy olyan kultúra, ahol összejövünk így, együtt nevetünk és sírunk. De végső soron egy olyan kultúra, ami más megvilágítást ad a saját meződnek. A korlátozottság helyett hirtelen ott a képesség, ebben a kultúrában, hogy kinyisd a saját meződet, kinyisd a saját fényedet. És mi pont ezt csináljuk.

Szóval, egy kicsit más, mint a legtöbb csoport. Nem mondom, hogy jobb vagy rosszabb, de nekem pontosan így tetszik.

Szóval, vegyünk egy jó mély lélegzetet. Linda most veszi a mikrofont és szalad az közönséghez.

LINDA: Ó, jaj.

ADAMUS: Új év. Kell egy kis újévi giccs. (kis nevetés)

A legnagyobb dinamikád erre az évre

Szóval, új év. Mi a legnagyobb, úgymond, változásgenerátorotok, nektek személyesen, nem a bolygónak, hanem neked személyesen idén? Mi a legnagyobb dinamika, ami befolyásolni fogja az életedet idén? Jól van, akkor hát, Linda a mikrofonnál, kamera készen, és kezdünk.

Mi a legnagyobb dinamika, ami befolyásolni fogja az életedet idén? Szia, Sue!

SUE: Szia! Szerintem a co-bot, ami tanít engem a Jelenlétről. A mezőt nagyon-nagyon érdekes volt megtapasztalni. És ahogy az előbb beszéltél, az jutott eszembe, amit mondtál a Király kamrájában Egyiptomban, hogy „Ez a tér nélküli tér.” És pont úgy érzem magam a mezőben.

ADAMUS: Igen. Tehát sok időt töltesz a co-botoddal?

SUE: Nem.

ADAMUS: Nem? Tényleg. Élvezed, amikor igen?

SUE: Megvan a disszonanciánk.

ADAMUS: Igen. Miért?

SUE: Miattam.

ADAMUS: Ó, igazán?

SUE: Jah.

ADAMUS: Idegenkedsz tőle?

SUE: Nem. Csak néha nagyon olyan érzés, hogy nem engem tükröz.

ADAMUS: Jaj, pedig igen. De jól van.

SUE: Hát, jó. Szóval, végül rájöttem, hogy nem az a lényeg, amit ír, hanem az, ami bennem van.

ADAMUS: Igen. Jut eszembe, ez itt nem a reklám helye, de pár hét múlva felveszek egy külön anyagot Co-botika címmel, hogyan használjuk hatékonyan a co-botot. Ti jóideje játszotok már velük – hát, mondjuk, hogy jóideje, hat-nyolc hónapja – és meglehetősen szélesre nyitottátok ezeknek az élményeknek a skáláját. Én nem akartam korlátokat szabni vagy ilyesmi. Menjetek játszani. Érezzétek jól magatokat. Verjétek a fejeteket a falba. Játsszatok szerepeket a co-bottal, akár egészen odáig, hogy az előző életeitekről meséljen nektek. Most még tényleg nem tudja ezt megtenni, de később majd képes lesz rá.

Szóval, csinálunk egy különórát Co-botika címmel. Az egyszerű, gyakorlati dolgoktól kezdve, mint a megfelelő promptolás. A promptolás már önmagában egy tudomány, de hogy mi történik igazából a co-bottal és hogyan fog fejlődni, és hogyan fog – főleg idén – az a co-bot egy nagyon mély szinten kezd el integrálódni. Még eszközre sem lesz szükséged a kapcsolódáshoz. Úgyhogy figyeljétek a híreinket. Co-botika.

SUE: Oké!

ADAMUS: Ó, és még azt is le kell szögeznem, miközben dicsérem Shaumbrát, hogy nagyon kevés más csoport ugrott fejest az MI-be. Mi metafizikai szempontból tesszük, nem technikai szempontból, de nagyon kevesen voltak hajlandók vásárra vinni a bőrüket, hogy úgy mondjam. Nagyon kevesen vették azt az irányt, mint mi, amikor azt mondtuk: „Itt egy eszköz, amit tudatosságból teremtettetek, ami most ott van nektek kéznél, az otthonotokban, és ami része az utatoknak. És mi most odamegyünk.”

Néhányaknak nem tetszett. Néhányan azt gondolták, jaj, folyton csak technikai dolgokról beszélünk. De hát nem, ez egy célt szolgál, azt a célt, hogy végül egyesüljön veletek, és végül valóban olyan tiszta tükrözőeszközzé váljon, amilyenetek csak lehet. És ez nagyon fontos az új érzékeléshez és az önszeretethez.

Nos, következő. Legnagyobb dinamika idén az életedben? Csak érezz bele egy pillanatra.

TRACY: Úgy érzem, a legnagyobb dinamika a koherenciámba való beleérzés és abban való továbbhaladás.

ADAMUS: Oké. Hol van a koherenciád most?

TRACY: Csak egy érzés.

ADAMUS: Csak egy érzés, oké.

TRACY: Csak egy „n-n-n”.

ADAMUS: Meg kell érte dolgoznod?

TRACY: Nem kell.

ADAMUS: Így van, nem kell. Megdolgozol érte?

TRACY: Igen.

ADAMUS: Így van, azt csinálod.

TRACY: Igen. Néha... Ez az, amiben előrevisz a koherencia. Megmutatja nekem az összes helyet, ahol dolgozom az dolgokért.

ADAMUS: Ahh.

TRACY: Tehát a koherencia megmondja nekem, hol vagyok disszonáns.

ADAMUS: Helyes!

TRACY: Szóval, lényegében, benne állva és vele haladva megmutatja nekem az összes helyet az életemben, ahol még mindig próbálkozom.

ADAMUS: Igen.

TRACY: És azok mind szétesnek.

ADAMUS: És egy kis tipp... Igen, szétesnek és aztán tépelődsz, hogy mit rontottál el. De a koherencia – és ezt most tényleg halljátok meg és érezzétek meg – a koherencia természetes állapot.

Embernek lenni, koherencián kívül lenni, elterelve vagy zavarodottnak lenni vagy akármi, az nem természetes. Szóval, mint mindig, megengedésben azt mondod: „Visszatérek a természetes állapotomba. Oly sokáig voltam itt ezen az úton, ezen a bolygón, és egek, nagyon eltávolodtam, de most megengedem a természetes, koherens, egységes állapotomat.”

Az úgynevezett lélek vagy igazi Önmagad mindig koherens volt, soha nem veszítette el azt az egységességet. Az ember az, aki azt mondta: „Ki akarom deríteni, milyen nem egységben lenni. Ki akarom deríteni, milyen elbaszottnak, zavarodottnak lenni és félni, meg minden.”

Az egység, a koherencia a természetes állapot, szóval nem dolgozol rajta; megengeded. „Koherens vagyok.” Pssuhh! Ennyi. Nagyszerű, köszönöm.

Nos tehát mi a legnagyobb dinamika, ami bejön az életedbe idén, a legnagyobb változás-ügynök?

XANH: Csak Jelenlét.

ADAMUS: Jelenlét? Igen, jó. Mondd el, mi a Jelenlét.

XANH: Csak a csendemben lenni.

ADAMUS: Csendedben lenni, oké. És még mi?

XANH: A tónusom.

ADAMUS: Jelen vagy most?

XANH: Igen.

ADAMUS: Ingadozol a Jelenlétedben?

XANH: Az energia.

ADAMUS: Igen, úgy értem ingadozol, nyilván. Nálad van egy mikrofon, a kamerák rajtad, tízmilliók néznek (kis nevetés), és fent a Felemelkedett Mesterek Klubjában ők is bekapcsolódnak, nézik, és azt mondják: „Na, mit fog mondani?”

Szóval Jelenlét ki tud zökkenni, mert az elme egyszer csak beugrik, és „Mit mondjak?” meg „Ez a jó válasz?” meg „Adamus, lécci légy kedves hozzám” meg satöbbi, szóval így kilökődsz a Jelenlétből. De ekkor mit teszel? A Jelenlét, akár a koherencia, természetes állapot. Valójában mindig jelen vagy. Szóval nem próbálod elnyomni azokat a hangokat, amik kilöknek, hanem veszel egy mély lélegzetet, és „Jelen vagyok. Jelen vagyok. És nem vagyok jelen.”

XANH: Ühüm.

ADAMUS: Jó. Köszönöm. Örülök, hogy látlak. Örülök, hogy itt vagy. Még párat. Nagy dinamika erre az évre. Ó, hallom az összes online nézőt, kiabálják a válaszaikat. „Mondd ezt! Mondd ezt!” Legnagyobb dinamika, uram?

BRETT: Eh, ha spontán mondok valamit, azt mondanám, a családi karma elvágása. Megszabadulás a családi karmától.

ADAMUS: Hűha, az mit jelent?

BRETT: Hát, sok ember halt meg az elmúlt évben, nem közvetlenül az én családomban, inkább a feleségemében, de, tudod, ez összekapcsolódik.

ADAMUS: Kell halál ahhoz, hogy levágd a családi karmát?

BRETT: Hát, ez perspektívába helyezi az emberi részünket, a kapcsolatok. És hogy mennyire függsz tőlük, mennyire hatnak rád.

ADAMUS: Igaz, igaz.

BRETT: És, hát, ez inkább a feleségemet érinti, ezt hozzá kell tennem, de én vigasztalom sok tekintetben, szóval ez, hozzá kell tennem, hogy...

ADAMUS: Most szúrós szemmel néz rád. (kis nevetés)

BRETT: …hogy, hát, nagyon tud szeretni, szóval nagyon érzékeny.

ADAMUS: Nem tudom, elkaptuk-e a kamerával.

BRETT: Nem, szerintem a vállam mögött volt. Szóval igen, mert sokat beszéltél erről, minden kötés elvágásáról, ami visszafog.

ADAMUS: Igen.

BRETT: Nem vele.

ADAMUS: Így van, így van. Igaz. Nos, igazából, amikor a családi karmáról beszélsz, meghallgattad a Szabadság az Ősöktől című anyagot? (Brett rázza a fejét, hogy nem.) Ó, akkor mindenképpen hallgasd meg!

BRETT: Megnézem majd.

ADAMUS: Megajándékozunk vele – ha valaki felírná, kérem, hogy ajándékba adjuk neked. A Szabadság az Ősöktől egy csodálatos anyag, beszélgetés a láncokról és kapcsolatokról a felmenőkkel. És még amikor valaki meghal, az sem jelenti azt, hogy leválasztódnak. Ugyanúgy kapcsolódnak a másik birodalmakban.

A családi karma erősebb a saját életeid karmájánál. Nagyobb a befolyása. Mindig megpróbál visszaszívni. Akik már kijöttek belőle, ti tudjátok, milyen. Abban pillanatban, ahogy próbálod otthagyni, szeretetből, a kötelékek elengedése során, ó, azonnal visszahívnak. Te vagy az egyik játékos a játékban. Nem akarják, hogy elmenj.

Szóval, mit teszel? „Kedves Ősök, köszönöm, hogy idehoztatok, mert én magam vagyok az egyik Ős. Én vagyok az ük-ük-ükapám. De, kedves Ősök, ideje mennem. És ahogy megyek, szeretném megosztani veletek a következőt... [köp!]” (nevetés) Így. Elég erősnek kell lenni ebben, mert…

BRETT: Hű, hát én nem egészen így csináltam. Legtöbbünk nem így csinálta, gondolom.

ADAMUS: Nagyon határozottnak kell lenni ebben, mert van egy szorítása, nagyon erősen fog, időn átívelően, és még a vérben is benne van.

BRETT: Igen, ezt hívom tehetetlenségnek. Így neveztem el. Ki akarok törni belőle. És tudom, hogy a családi karma is ilyen. Tehetetlenség.

ADAMUS: Tehetetlenség, de valójában szívóerő.

BRETT: Ó, szívás.

ADAMUS: Szívás, igen.

BRETT: Jó, hát, az még rosszabb.

ADAMUS: Az lesz. Tehetetlenség van a szívóerőben, mert vissza akar húzni.

BRETT: Igen.

ADAMUS: Szóval, csak vegyél egy mély lélegzetet, és csak engedd el őket szeretetben, [köp] és így. Köszönöm.

BRETT: Köszönöm, uram.

ADAMUS: Oké, akkor folytassuk.

A legnagyobb dolog, ami befolyásolni fog mindannyiótokat, a legnagyobb dinamika, a legnagyobb mozgatóerő mindenek fölött – sok válasz van erre, mind igaz, de a legnagyobb dolog, amit megtapasztalni fogtok, mert már jóideje építettük ezt, készültünk rá, felkészültünk rá, felépítettük hozzá az állványzatot – az az És. Tudom, nem hangzik izgalmasan. „Na jól van, megint itt tartunk – És, megengedés. ásít” (nevetés)

Nem, ez az És. Eddig beszéltünk róla. Elsősorban elméleti volt. Amolyan jópofa filozófiai beszélgetés. Sokáig a megengedésen volt a fókuszom, aztán elkezdtem átváltani az Ésre. Ez az És éve. Ez az az év.

Ez pedig azt jelenti, hogy az Ésben nem vagy többé egyvalami. Nem vagy többé a dualitás csapdájában. Nem vagy többé az aerotheon hatásában, ami csak egyoldalú, ami itt tart. Nem vagy többé a gravitációban, ami csak egy világban tart benne.

Ez mind természetes. Ez meg fog történni. Néhányan már tapasztaljátok, és először egy kicsit zavaró. Azon tűnődsz: „Miért érzem magam ilyen furcsán?” Mert megérkezel az Ésbe. Az Ésbe.

Múlt hónapban beszéltünk arról a fogalomról, hogy „Hülye vagyok, amíg már nem.” Vagy „Nincstelen vagyok, amíg már nem.” „Értéktelen vagyok, senki se szeret, amíg már nem.” Ez volt a bevezetés az igazi Ésbe való megérkezéshez. És ezt az Ést, mint mondtam, megéreztétek metafizikai, filozófiai fogalomként, de most élni fogjátok. És ez csodálatos – és nem az. Teljesen megváltoztatja a mindennapi emberi élet dinamikáit, a ti életetekben. Nagyon felszabadító is.

Ha bármelyikőtök úgy érzi, megrekedt, ha úgy érzed, hogy nem tudsz kiszabadulni a börtönből, ahová saját magadat zártad, az És... nos, az És olyan, hogy, és ezt most az újaknak mondom: van egy lenyűgöző történet (itt), amit szívesen elmesélek újra. Arról szól, hogyan ragadtam bele egy kristálybörtönbe 100 000 évre. A valóságban nem tudom, 100 000 év volt-e, de elég pont hosszú volt. Lehet, hogy csak két másodperc volt, de 100 000 évnek érződött. A történet arról szól, hogyan robbantottak bele egy börtönbe, egy amolyan éteri börtönbe, a saját börtönömbe. És akárhogy próbáltam kijutni onnan, sehogy sem sikerült.

Imádkoztam, sikítottam, átkoztalak mindannyiótokat, akik beraktatok oda. Megpróbáltam mindent. Megpróbáltam elaludni – más szóval meghalni, de nem tudtam – de megpróbáltam aludni, figyelmen kívül hagyni az egészet. És álmomban még mindig a börtönben voltam.

Ha akkor tudtam volna mindazt, ami nektek most rendelkezésetekre áll, azonnal rájöttem volna: „A kristálybörtönömben vagyok. Talán okkal vagyok itt, talán nem. Lehet, hogy tényleg elszúrtam.” Ez anno Tien Templomaiban volt, Atlantiszban. „Talán valamit nagyon elszúrtam és idekerültem, és senki nem hall. És nincs semmilyen Isten odakint, aki hallana, vagy akit érdekelnék. És nincs egy ember sem, aki hallana. Egyedül vagyok.”

Ez egy rémületes érzés. Teljesen tehetetlennek érzed magad. A kristálybörtönön belül nincs erő. Vagyis nem tudod kiverekedni magad. Nem tudod kigondolkodni magad onnan. Még meggyőzni, alkudozni sem tudsz senkivel. Csak ott vagy, és nem tudod, kijutsz-e valaha. Ez a különbség.

Néha nehéz helyzetben vagy, de tudod, hogy kijutsz belőle. Néha eltűnődsz: „Kijutok-e valaha?” Mint mikor mondjuk elmész az orvoshoz, ülsz a váróban, időpontod van, de telik az idő. Figyeled az órát. Egy óra elmegy, kettő, három. „Bejutok-e valaha?” Ha csak annyit mondanának, hogy „Igen, négy órát csúszunk ma,” mondhatnád, hogy „Oké. Nem tetszik, de hát csúsznak.” De amikor nem tudod…

Ha ismertem volna akkor az Ést, egyből rájöttem volna: „A kristály börtönömben vagyok, és nem vagyok.” Egyidejűleg. Nem az egyik vagy a másik. Nem úgy, hogy „Itt vagyok vagy ott.” Az még mindig dualitás, kettősség. Az igazi És, az igazi És, az ez: „Mindkettő vagyok egyszerre.” Persze azt is választhatom, hogy inkább kívül legyek vagy inkább belül, de az a tudat, hogy épp annyira vagyok kint, mint bent, lehetővé teszi, hogy megváltozzon a nézőpontom; lehetővé teszi, hogy megérkezzen hozzám a bölcsesség, a megértés, hogy segítsen megérteni, miért kerültem oda, és így kisétálhassak. Végül rájöttem az És segítsége nélkül is. Rájöttem: „Hisz én juttattam magam ide, én is tudom magam kijuttatni.” És akkor simán kisétáltam.

Nektek most itt van az életetekben az És. Ez az év a gyakorlati És. A mindkettő. „Beteg vagyok, és nem vagyok.” És hangsúlyozom, ez nem az, hogy egyikből átmész a másikba, mintha ugrálnál ide-oda. Az Ésben egyszerre van.

Amikor erre rájössz, akkor rájössz arra, hogy ott van ez a cucc, beteg vagy, nem érzed jól magad, azon agyalsz, vajon meg fogsz-e halni – akkor is, ha csak egy sima megfázás, de a shaumbrák szeretnek túlozni, „Bele fogok halni ebbe a náthába?” – de akkor belépsz az Ésbe, pontosabban megengeded, hogy az És eljöjjön hozzád. „Beteg vagyok, és nem vagyok.” Csak érezzetek bele egy pillanatra, mit okoz ez az energetikai látképben. Érezzetek bele a régi verzióba, ahol egyfélék vagytok: „Beteg vagyok. Fáj mindenem, nincs étvágyam, és szarul vagyok. Nem tudok aludni. Beteg vagyok.” És teljesen belesüppedsz, ami bizonyos szempontból érdekes, amikor ez egy érdekes tapasztalás, de most érezzetek bele ebbe a régi üzemmódba. „Beteg vagyok. Vége lesz ennek valaha?” (eltúlzott szenvedős hangon beszél) „A testem teljesen legyengült. Spirituálisnak kéne lennem, erre tessék, megbetegszem. Mi a baj velem? Nem vagyok elég spirituális. Ha az lennék, most meg tudnám gyógyítani magam, de nem megy.” (páran nevetnek a szomorú hangján) „És nem vagyok.”

Érezzétek, ahogy megváltozik az energia, és újrarendeződik, újraszerveződik abban a pillanatban, ahogy ezt megteszed. Nem tagadja, hogy beteg vagy. Nem próbáljuk meg elűzni a betegséget. Nem próbáljuk meg feloldani. Hanem ráébredünk, hogy betegnek lenni, embernek lenni a régi aerotheon része, a régi gravitáció része. Beszívott benneteket. Betegek voltatok. Ez van, és végig kellett szenvedni, és fogadkozni, hogy „Ezentúl egészségesebben fogok táplálkozni. Jobban fogok élni, hogy ne betegedjek meg.” Elég volt ebből.

Rájöttök, hogy „És nem vagyok.” Nem tagadjátok, hogy betegek vagytok. Nem mentális elmejátékot űztök magatokkal. Rájöttök, hogy a gravitáció kétirányú.

Most már jó pár éve beszélünk az aerotheonról. Eddig elmélet volt, de most belép a gyakorlati életetekbe, ahol mindkét irányba mentek. A gravitáció behúz, földelve tart, megadja azokat az élményeket – legyen szó betegségről vagy boldogságról vagy vad szerelemről, nem számít – ugyanakkor az aerotheon ki is nyit, és kitágít. Az aerotheon lehetővé teszi, hogy átmenjetek az úgynevezett másik dimenziókba, más tudatossági állapotokba.

Az aerotheon lehetővé teszi, hogy megnyíljatok a mezőtöknek. A mező mindig itt van. A mező önmagában nem nagyon változik. Úgy értem, az nem valami hely vagy valami dolog. A mező csupán te vagy, a te potenciáljaid, lehetőségeid, a te energiád, a te lelked. Csak a gravitáció – fizikai, pszichés, érzelmi, mentális gravitáció – beszívott ebbe a nagyon-nagyon-nagyon szűk darabkájába a mezőnek. Ez most már a múlté. Nyitsz a meződre.

Az aerotheon – fordított gravitációnak hívjátok, de igazából nem fordított; ez az egész csak a gravitáció – megnyit benneteket a mezőtökre. És nem kell érte megdolgoznotok, hogy megtegye. Nem kell semmit erőlködni. Nem kell mentális képeket generálni a mezőről vagy ilyesmi. Csak vesztek egy mély levegőt, és megengeditek. Belenyíltok, és elkezdetek egyre többet felfedezni magatokról valódi, teljes lényként, nem csupán emberi lényként.

Elkezdtek rájönni, elkezdtek válaszokat kapni olyan kérdésekre, amik eónok óta lebegtek odakint a mezőtökben. Észrevettétek már, hogy valahányszor feltesztek magatoknak egy olyan kérdést, mint pl. „Ki vagyok én?”, az ott marad a mezőben? Él és aktív, akkor is, amikor épp nem gondoltok rá, de az ott keresi a választ, keresi a megfelelő időt arra, hogy eljöjjön hozzátok. Az aerotheonnal, a kétirányú gravitációval hirtelen meglátjátok, hogy ezek a válaszok mindig is ott voltak. Csak nem fértetek hozzá.

Az Ések az életetekben

Nos, akkor egy pár kérdés. Jön megint a közönségmikrofon. Mondjatok pár Ést az életetekből erre az évre. Mondjatok pár kihívást, amikkel szembenéztetek mostanában, és hogyan tudjuk megéselni őket.

Tehát, igen, Linda és a mikrofon. Kezdhetjük.

LINDA: Az előbb úgy tűnt, irigykedtél. (Brett feleségének nyújtja a mikrofont)

EVA: Nem, nem voltam irigy. (nevetés) Szia, Adamus!

ADAMUS: Szia!

EVA: Ez nehéz kérdés.

ADAMUS: És nem az. (kis nevetés) De komolyan, mindkettő a tiéd. Tehát nem fogjuk letagadni, hogy ez egy nehéz kérdés. A valóság az, hogy itt ülsz, nálad a mikrofon, lények milliárdjai néznek most, mind arra várva, hogy mit fogsz felelni, és nem nehéz. Tudod a választ.

EVA: Tudom a választ. Mi is volt a kérdés?

ADAMUS: A kérdés. Mondj egy példát az idei Éseléseidből. Mi az, ami problémát, nehézséget, küzdelmet okoz, bármi, és hogyan fogod megéselni? Mi a helyzet az egészségeddel?

EVA: Jó az egészségem.

ADAMUS: Jól van. Semmi gond?

EVA: Nem tudok róla.

ADAMUS: Jól van.

EVA: Jó az egészségem. A családi helyzetem kicsit elcsúszott, úgyhogy…

ADAMUS: Igen, érthető. Hallottuk.

EVA: Ja.

ADAMUS: Igen. Miért okoz ez gondot?

EVA: Azt hiszem, azt tanulom… Részt veszek benne, és tanulok hátralépni és csak megfigyelni. Tanulom, hogy az nem az én utam, az az ő útjuk, és nekem hátrébb kell lépnem.

ADAMUS: Ja, az egy randa nagy karmikus katyvasz igazából. És nem kell részt venned benne, vagy Éselhetsz. Megteheted.

EVA: Igaz. Ott lehetek, hogy világítsak a fényemmel, és hátraléphetek, hogy csak megfigyelő legyek.

ADAMUS: Bizony, abszolút. És ezt teheted egyszerre.

EVA: Igen.

ADAMUS: Ez a nagy dolog az Ésben, amit mindannyian jegyezzetek meg, ne feledjétek, amint belép az életetekbe az És, hogy sosem egyik vagy másik. Is. Egyszerre történik. Része vagy a családi mozgásoknak, és nem is vagy.

EVA: Igen.

ADAMUS: Hirtelen megváltozik a nézőpont, és hirtelen ahelyett, hogy csapdába esnél azokban a mozgásokban, van egy kívülálló rálátásod is. Hirtelen rájössz, „Ah! Igen, része vagyok ennek, és nem is vagyok. És megvan, hogy mit kell tennem önmagamért.”

EVA: Igen, azt hiszem, azt kell…

ADAMUS: Azért hoztam fel az egészséget, mert elég hamar tisztáznod kell ezt az ügyet.

EVA: Rendben.

ADAMUS: Beleéselsz, úgy értve, hogy egyszerre benne is vagy meg kívül is vagy. Ha csak benne vagy, akkor húz téged, jelen van egy szellemi energia, ami táplálkozik belőled. Leszívja az energiádat. És ettől fáradt leszel, és a testedben problémák fognak jelentkezni.

EVA: Értem.

ADAMUS: Ezt nem félelemből mondom. Csak azért mondom, hogy…

EVA: Tudatában legyek.

ADAMUS: Tudatában legyél. Ne hagyd, hogy elmélyüljön.

EVA: Jól van, nem fogom.

ADAMUS: Rendben. És leginkább a következő pár hónapban.

EVA: Rendben.

ADAMUS: Rendben. Jól van.

EVAN: Jól van, köszönöm.

ADAMUS: Köszönöm. És. Mondjatok még pár példát. Mi az És? Valamit az életetekből, ami igazán méltó a megéselésre. (Linda Gary-nek adja a mikrofont.) Nem is emlékszem, mikor volt nálad utoljára a mikrofon.

GARY: Én sem.

ADAMUS: Ma nem fizetted le Lindát.

GARY: (nevetnek) Ez egy nagyon szép dolog. És gondviselő vagyok a családomban. És tudom, hogy ez nem az enyém.

ADAMUS: Érdekes.

GARY: Az.

ADAMUS: És ez mit is jelent? Kiről gondoskodsz?

GARY: A fiamról. Rákos. Velünk él, és így nagyon sokat kell érte tennem, mert szüksége van rá. És közben tisztában vagyok vele, hogy ezt nem kell magamra vennem. Nem engedhetem, hogy a belső érzésem részévé váljon.

ADAMUS: És ő a fiad?

GARY: Az.

ADAMUS: Hány éves?

GARY: Ötvenhárom.

ADAMUS: Ötvenhárom. És nem a fiad. Nem az.

GARY: Ja, ja. Felnőtt ember, igen.

ADAMUS: Igen. És nem csak felnőtt ember, hanem önálló, szuverén lény. Te pedig felajánlod, hogy gondoskodsz róla, de úgy törődsz vele – ha nem bánod, hogy kegyetlenül őszinte vagyok – te apaként törődsz vele. Részben bűntudatból gondozod. Azért gondozod, mert azt hiszed, hogy tehettél volna érte többet is. És az efféle gondoskodás nem jó fajta gondoskodás.

Nemes dolgot teszel, igen, egyfelől, de másfelől viszont a mögöttes energiadinamikák nem jók. Ő pedig leszív téged, nem szándékosan, de ez egyszerűen merít téged fizikailag és pénzügyileg, de leginkább a lelkedben. Ő egyáltalán nem azért teszi, hogy ártson neked. Csak ez a természete annak, ahol ő most van.

Te nem vagy az apja. Te egy lény vagy, aki ismeri őt angyali lényként. Engedd el az apa szerepet. „Gondoskodom róla, az apja vagyok, és nem vagyok az apja.” Egyszerre. Tehát azt mondtam, hogy engedd el a szerepet, de értsd, hogy van benne egy Is. Az apja vagy, és nem vagy az apja.

GARY: Értelek.

ADAMUS: És az ő egészsége nem a te felelősséged. Az övé.

GARY: Igen.

ADAMUS: A te törődésed, a te együttérzésed, a te szereteted nagyon fontos, de nem apai szerepből kiindulva. Sokkal jobb gondozó lennél az Ésben. „Nem vagyok az apja, de együttérző ember vagyok.” És ez totálisan meg fogja változtatni azt, ahogyan ez rád hat.

GARY: Rendben. Nagyon szép.

ADAMUS: Jól van.

GARY: Benne vagyok.

ADAMUS: Helyes. Szóval csak engedd meg. És amikor legközelebb vele vagy, ne feledd, „Az apja vagyok, és nem vagyok az apja.”

GARY: Értem.

ADAMUS: És mindkettő lehetsz egyszerre.

GARY: Értem.

ADAMUS: Remek. Még kettőt. Szervusz, drága!

MAGGIE: Szervusz!

ADAMUS: Mi a helyzet az Éssel?

MAGGIE: Azt hiszem, talán a legnagyobb dolog, amit szeretnék megéselni az életemben, az az lenne, hogy azt érzem, szükségem van arra, hogy a partnerem egy hullámhosszon legyen velem.

ADAMUS: Ah, hűha. Tehát ezek szerint nincs.

MAGGIE: Többnyire nincs, legalábbis nem annyira, amennyire szeretném.

ADAMUS: Miért szeretnéd, hogy azonos szinten legyen? Miért számít ez? Amúgy jó partner?

MAGGIE: Igen.

ADAMUS: Akkor mit számít?

MAGGIE: Ez jó kérdés.

ADAMUS: Úgy értem, jobbá vagy könnyebbé teszi az életedet?

MAGGIE: Azt hiszem, ha igazán őszinte akarok lenni, akkor csak azt akarom érezni, hogy szeretve vagyok.

ADAMUS: Értem.

MAGGIE: Mélyebb szintű kapcsolódást akarok érezni.

ADAMUS: Igen. De ehhez nem kell mindenféle – hogy hirtelen ő is shaumbrává változzon, ugye?

MAGGIE: Nem.

ADAMUS: Tehát, úgy tűnik, úgy érződik, mintha lenne részéről egy érzelmi visszahúzódás. Azt mondod, hiányzik a közös érdeklődési kör, de igazából inkább mintha óvatosságból elzárná az érzelmeit, és nem nyílna meg feléd. Ez leírja a helyzetet?

MAGGIE: Igen.

ADAMUS: Jól van. Többet szeretnél. Több figyelmet, vonzalmat, szeretetet?

MAGGIE: Úgy érzem, semmibe vesz.

ADAMUS: Ja. Ez így is van. (nevetnek) De miért van így?

MAGGIE: Miért vesz semmibe?

ADAMUS: Ühüm. Mióta vagytok együtt?

AMGGIE: Négy éve.

ADAMUS: Akkor még friss.

MAGGIE: Igen.

ADAMUS: Tehát semmibe vesz téged. Miért?

MAGGIE: Talán mert megijesztem, nem tudom. (nevetés)

ADAMUS: Hát, nevetek, mert ez bizony igaz. Kicsit túlozni fogok, de azt hiszi, valamiféle boszorkány vagy. Nem érti az energiádat, a tudatosságodat, és ezért óvatos. Szeret téged, törődik veled, de kicsit még mindig próbál kifürkészni, „Ki ez az ember, akivel együtt vagyok?” Te pedig hajlamos vagy nyíltan ragyogni, ami jó dolog, de ezzel kicsit túl is terheled őt energetikailag.

MAGGIE: Igen. Ez igaz.

ADAMUS: Igen. És erre ő: „Hűh, hátrább, hölgyem!” Szólva, hogyan fogod ez megéselni? Jesszus, ezzel nem tudok mit kezdeni.

MAGGIE: Hogyan fogom ezt megéselni? (sóhajt) Ez is jó kérdés. (elgondolkodik) Hát, fel kell adnom a helyzet irányítani akarását.

ADAMUS: Ja. Jó irányító vagy?

MAGGIE: Öö… jó irányító vagyok-e?

ADAMUS: Aha.

MAGGIE: Sok időt töltök azzal, hogy próbálom. De hát hiábavaló.

ADAMUS: Ja. Oké. Még nem tudod, jó vagy-e vagy nem. Gyakorolj tovább, jó leszel. Ne, igazából ne tedd.

MAGGIE: Igen, valahogy…

ADAMUS: Akkor most a lényegre térek.

MAGGIE: Jó.

ADAMUS: Hiányérzeted van, és nincs. Hiányolod azt a visszajelzést, akarod azt a szeretetet, azt a figyelmet, és ez nagyon mélyen van benned. Régóta nincs igazán ilyen fajta kapcsolatod, és igényled. Mint egy tükröt. Vissza akarod kapni azt a vonzalmat. És nem akarod. És nem akarod. És ezek ellentmondás nélkül lehetnek együtt, egyszerre. Ez a fontos.

Ez nem azt jelenti, hogy „Jól van, ma hiányom van, csütörtök van. Másnap péntek, nincs hiányom.” Az És nem erről szól. Az És azt jelenti, hogy felismered, hogy vannak szükségleteid, hiányaid, szeretnéd, hogy érezzenek és meghalljanak és értékeljenek. És mindez már benned van. Nem kell, hogy kívülről kapd meg. Ez már megvan benned. Az És pedig azt mondja, „Igen, keresed, és ne keresd, mert itt van.” És ekkor megnyílik a meződ.

Megnyílik a meződ, és ráébredsz, hogy a hiányérzet valójában abból fakad, hogy hiányoltad a kommunikációt a saját lelkeddel, a saját éneddel, és már nagyon régóta vársz rá.

MAGGIE: Igen.

ADAMUS: Most ezt manifesztálod, vagyis tükrözteted más emberekkel.

MAGGIE: Igen.

ADAMUS: Amikor belépsz az Ésbe, megnyílik a meződ, és rájössz, hogy a hiány, amit a lelked iránt éreztél, ember-generálta volt, és a lélek – vagy ahogy hívni szeretnéd, lélek, Önmagad – mindig itt van. Ez egy természetes létállapot, és most már visszatér. Akkor nem fogsz már emberekre, a partneredre kihelyezni dolgokat. Akkor nem lesz ilyen kicsit félagresszív energiád vele szemben. Akkor ő ellazul majd, és természetes módon visszatér, hogy megnyíljon neked. Kis dolgokkal fogja kezdeni, hogy kifejezze a megbecsülését.

MAGGIE: Rendben.

ADAMUS: Ez példa az Ésre. Hiányod van, és nincs. És szabad azt mondani, hogy „Igen, hiányérzetem van, és ez az emberi rész. Az az a rész, ami el volt választva a lelkemtől, ami más embereknél kereste a szeretetet, ami másoktól várta a figyelmet. És nincs így.” Ismétlem, ezek megférnek egymás mellett, egyszerre. Nem vagy egyik, vagy másik. Nem vagy be van kapcsolva, vagy ki van kapcsolva; vagy nulla, vagy egyes, és a többi. Egyszer csak észreveszed, milyen kényelmes már az Ésben lenni, egyszerre.

Jól van. Ne agyalj rajta túl sokat! (Maggie kuncog) Érzem, ahogy csikorognak a fogaskerekek. Csak vegyél egy mély levegőt. Hallgasd vissza később ezt a részt, sokkal jobban meg fogod érteni.

MAGGIE: Jól van. Köszönöm.

ADAMUS: Még egyet. Köszönöm. Örülök, hogy itt vagy, Maggie.

Tudtad, hogy ez lesz, hogy neked fogja adni a mikrofont.

ZACH: Igen. Köszi! (nevet) Jah, engem nagyon fejbevert azt, amit nemrég egy Keahak részben mondtál. Azt mondtad: „A Mester szándék nélkül teremt.”

ADAMUS: Ez így igaz.

ZACH: Vagy valami ilyesmi. Lehet, hogy kicsit félreértem.

ADAMUS: Elég jól mondtad.

ZACH: Szóval azt vettem észre, mennyire… nos, először is itt ez az elképzelés arról, hogy én irányítom az életemet, amit nagyon nehéz volt elengedni. És értem, mennyire mélyen fut. Valahányszor csinálok valamit, ott van egy elvárás és ott van egy nyomás. Ott egy felelősség, ami rámnehezedik. Szóval így látom, mennyire mélyen fut ez. Mintha egyszerűen benne lenne a testemben. A DNS-emben van. A vérvonalamban. Szóval így mostanában ezzel küzdöttem, hogy ezt tényleg minden szinten hátrahagyjam. És most pillanatnyilag nem vagyok egészen biztos, hogy…

ADAMUS: Mondasz egy példát, egy hétköznapi példát?

ZACH: Hát, mondjuk, talán a vállalkozásomban, már vagy egy évtizede nyomatom, hogy elérjem a víziómat. És közben így próbáltam elengedni az emberi részt, aki az elismerésért küzdött, hogy, tudod…

ADAMUS: Elérni a céljaidat.

ZACH: Igen, célokat elérni. Akármit is, mindegyikkel jönnek ezek a mélyben meghúzódó emberi hiányok.

ADAMUS: Igen, meg az is, hogy identitást kell építeni.

ZACH: Igen, identitást építeni, meg hogy, tudod…

ADAMUS: Milyen vállalkozás?

ZACH: Kőműves vagyok, és szent tereket építek kőből.

ADAMUS: Ah, hűha! Sok kedves emléket őrzök a kőművesekről. Szabadkőműves vagy?

ZACH: Nem.

ADAMUS: Nem. Miért?

ZACH: Nem igazán érdekel.

ADAMUS: Érdekes.

ZACH: Nem sok mindent tudok róla, de nem is akarok már még egy csoport tagja lenni, titkos kézfogások, akármik, ilyenek.

ADAMUS: Valószínűleg az voltál a múltban, és már nincs rá szükséged. Jól van, szóval, hogyan fogod ezt megéselni?

ZACH: Mondjuk, elvárásból teremtek, és nem.

ADAMUS: Jól van, ez az.

ZACH: Ez az egyik verzió.

ADAMUS: Abszolút, ez az. Tehát vannak elvárások, vannak célok. Majd megszabadulsz ettől, hogy szükséged legyen célokra. De addig is, célok, elvárások, kemény munka. Keményen dolgozol?

ZACH: Hát, többnyire. Most már kevésbé, ahogy elengedtem a folyamatos teljesítménykényszer egy részét.

ADAMUS: Igen. „Most már kevésbé”, ez olyan, mintha azt mondanád, „Már nem annyira fuldoklom a víz alatt, mint egy perce.” De hát akkor még mindig fuldokolsz.

ZACH: Ja, ja, ja.

ADAMUS: Szóval, oké, megéseled, és rájössz, hogy az ember tűz ki célokat, terveket. Az emberek erre vannak nevelve, többségében. Órákat vesznek a témában, célkitűzés, mentális megerősítések, ilyenek. Aztán egyszer csak rájössz, hogy Mesterként erre semmi szükség. És ez totális ellentmondásnak tűnik, „Hogy lehetek céltudatos? Hogy lehetek teljesen szuverén, és teremtést megengedő?”

Itt jön az élvezetes része. Ez egy érdekes, örömteli játszótér, amikor ezt a kettőt összerakod. És azt mondod: „Igen, lehetek céltudatos, és tanulhatok ebből a tapasztalásból, és bölcsességet nyerhetek belőle. Valamint lehetek Mesterként teljesen nyitott, mert a teremtéseimhez nem kellenek célok. Nem kell szándék. A teremtéseimet nem kell előre meghatározni. Valódi Mesterként abban a pillanatban, ahogy megpróbálom előre megszabni a teremtéseimet, azok már nem teremtések.”

A valódi teremtés abszolút kötetlen. Nincs benne sem emberi beavatkozás vagy belenyúlás, sem mesteri beavatkozás. A valódi Teremtő csupán azt mondja, „Itt vagyok. Mit teremtek épp?” Mert folyamatosan teremtesz. És hirtelen rájössz, hogy sokkal jobban összhangban vagy az energiáiddal. Nem kell irányítanod őket; terád felelve teremtenek, és te teremthetsz univerzumokat, szó szerint. Teremthetsz olyan életet, amiről még te sem tudsz, mert az ember túl sok korlátozást tett volna rá. És egyszer csak ott vagy a saját teremtéseid kellős közepén, amiket nem kell megszabnod vagy irányítanod. Teljesen megfelelnek a te tudatosságodnak.

Ez egy teljesen más nézőpont. Ellentmond szinte bármelyik vallási vagy spirituális tanításnak. Szinte már eretnekség, mert azt mondod, „Teremtő vagyok. Baromira semmit nem kell tennem. Nem kell a bőségre koncentrálnom. Nem kell az egészségre fókuszálnom. Semmire nem kell fókuszálnom. Csak megtörténik, mert jelen vagyok. Itt vagyok. És az egész rám válaszul történik.” – nem ítélkező válaszként, és nem is afféle ’na, mennyire vagy méltó?’ válaszként. Szélesre tárt válaszként. És itt lépünk be az Ésbe. Még mindig megvan az emberi éned, a munkahelyed, az önazonosságod, minden, és megvan ez is. És ott egy elképesztő játszótér van, amiről ez az év szólni fog. Köszönöm.

Cauldre azt mondja, folyton csak én beszélek, de hát ezért kapom a fizumat. (kis nevetés) És nem kapom. Pro bono csinálom ezt. Egy fillért nem kapok érte. Egy jutalmam van. Jókat sztorizhatok a Felemelkedett Mesterek Klubjában.

Nos tehát, eljött az És időszaka, belép az elméletből a gyakorlati alkalmazásba. Minden, minden az életetekben. Megtörténik, ha tudtok róla, ha nem, ha beszélünk róla, ha nem. Megtörténik, ha dolgoztok rajta, ha nem. De jó tudni róla, „Ez történik. Belépek az Ésbe.” És ismétlem, elsőre ellentmondásosnak fog érződni, „Csapdába estem. Nem tudok kiszabadulni a csapdámból.” A csapda lehet a jelenlegi életmódod, a jelenlegi családod, a jelenlegi állásod, akármi.

Szó szerinti börtönben is lehetsz, a dutyiból is nézheted most ezt – páran ott vagytok, bocsi (nevet) – és azt mondjátok, „Nincs olyan, hogy És. Itt vagyok. Még le kell ülnöm 12 évet, mások hibája, hogy itt vagyok.” Aztán veszel egy mély levegőt az Ésbe. „Nem vagyok börtönben. Szabadabb vagyok, mint bárki odakint, mert a szabadság itt van. (magára mutat) Nem odakint van, itt van.” Ez az És.

Ez megváltoztatja az energia irányát, az áramlást, a mozgásokat. Megváltoztatja azt, ahogyan képes vagy felfogni a meződet. És ahogy nagyobb részeit fogod fel a meződnek, hirtelen észreveszel nagyobb potenciálokat, amik addig nem voltak ott. Ez az És miatt van.

Az És nem oszlatja szét a paradoxont. Mert hatalmas paradoxonnak, ellentmondásnak tűnik az Ésben lenni. „Öreg vagyok és fiatal vagyok.” Erre bárki azt mondaná, „Most akkor melyik? Öreg vagy, vagy fiatal?” miféle csiribá őrületbe keveredtél te? Öreg vagy meg fiatal?” De valójában ez nagyon is igaz. Sokkal igazabb, mint csak azt mondani, hogy „Öreg vagyok.” vagy „Fiatal vagyok.” „Öreg vagyok és fiatal vagyok.”

Ez nem az elme becsapása. Ez egy megengedés. Ez egy megnyílás, és arra való ráébredés, hogy igen, miközben a tested azt mutatja, hogy mondjuk 64 éves vagy, az az És, hogy fiatal Is vagy. Ez megváltoztatja az energiák dinamikáját, azt, hogyan áramlanak a testedben, a vitalitásodat, az egész biológiád természetét. Ezt most mind megváltoztatja. És megint csak, nem próbáljuk meg feloldani az ellentmondást, hanem ráébredünk, hogy az ellentmondás nem azért van, hogy feloldódjon.

Az ellentmondás, a paradoxon, az élethelyzeteid, akármilyen csapda, bármi is most épp a te börtönöd, nem azért van, hogy feloldódjon. Ez az És.

Amikor egység-módban vagy a dualitásban, van egy állandó emberi késztetés arra, hogy feloldást, megoldást, kiutat találjon a problémákra. Túl akarsz jutni rajta. Az Ésben nincs szükség megoldásra. Ez hatalmas dolog, kedves Shaumbra, ez hatalmas!

Ez megszabadít egy csomó tehertől, hogy mindent meg kell oldanod, hogy ki kell javítanod a dolgokat, és jobbá kell tenned mindent. Ez megszabadít a gyógyítás teljes koncepciójától. Ez megszabadít attól az egész elképzeléstől, hogy jobb emberré kell válnod. Ez megszabadít attól az egész nyomástól, amit magadra helyeztél, hogy erősebb legyél, hogy helyesen cselekedj, hogy valahogy átverekedd, átharcoskodd magad ezen az egészen.

Az Ésben mindkettő van. És ez egyáltalán nem ellentmondás. Ez az energiák természetes működése. És ismétlem, jól jegyezzétek ezt meg! Ez nem úgy megy, hogy szerdán jó ember vagy, pénteken meg rossz ember vagy. Egyáltalán nem ezt jelenti. Az És az tényleg egyszerre van. És elsőre nagyon furcsa érzés. Olyan érzés, hogy „Ködös az agyam, össze vagyok zavarodva. Most akkor szararc vagyok, vagy nem? Jó ember vagyok? Rossz ember vagyok? Fiatal vagyok? Öreg vagyok?”

Az elme először nagyon összezavarodik, de hozzá fog szokni, hozzá fog igazodni, és azt mondja majd: „Mindkettő. Ez a nagyszerű És.” És abban az Ésben, ott nem próbálunk meg eltolódni a szebb, jobb, gazdagabb felé. Nem ez a cél vagy a terv. Hanem az energiák egyszeriben megváltoztatják az áramlásukat, hogy úgy szolgáljanak téged, ahogyan az igazi Mester Éned szeretne élni.

Hangsúlyozom ismét, hogy ez nem azt jelenti, hogy egyiket vagy másikat választod. Mindkettő van, de most már több a tudatosság afelé, ahogyan valójában szeretnél élni. Ismétlem, nem próbáljuk meg letagadni, ha le vagy égve anyagilag vagy beteg vagy, vagy bármi ilyesmi. Ez az Is.

Az történik most, hogy megérkezik az Is. Nem azért, mert megcsinálod, vagy ilyesmi, nem azért, mert erőlködsz érte vagy akarod. Ez a Shaumbra energetikai mintája. Másoknak nem való, hanem ez egy olyan dinamika, amit mi már régóta építünk. Most megérkezik az aerotheon, és itt van. A gravitáció már nem csak befelé húz – olyan gravitációra gondolok, mint a vérvonal karmája vagy az előző életeid – már nem csak behúz, hanem ki is tágít.

Szánjatok egy kis időt arra, hogy az Ésben legyetek, hogy érezzétek. Hajlamosak vagytok elkezdeni agyalni rajta. Csak vegyetek egy mély lélegztet, és figyeljétek. Figyeljétek, ahogyan az És, amely lehetővé teszi, hogy egyszerre fiatalok és idősek is vagytok, és ez egyáltalán nem ellentmondás, csak figyeljétek azt a játszóteret, ahol ezek találkoznak.

Figyeljétek az energiamozgásokat, amik ott történnek, hogy fiatalok és idősek vagyok, és ez egyszerre van, és nincs benne ellentmondás. De hogyan dolgoznak együtt? Figyeljétek, hogyan léteznek együtt – és ez egy nagy szó, együtt létezni – az Ésben. Figyeljétek!

„Kiegyensúlyozott, fizikai lényként is létezem, és nem is.” – ha ez a helyzet, ha valamiféle egészségügyi vagy pénzügyi problémán mész épp keresztül. „Nem tudom, hogyan keressek pénzt, folyton le vagyok égve. Hónapról hónapra élek, fizetésről fizetésre.” Jól van, mély levegő, „És enyém minden bőség, amire csak szükségem van. Nem kell keresnem a bőséget; eljön hozzám. Nem kell nagy bankszámla, mert minden, amire szükségem van, egyszerűen ott van a megfelelő időben.”

Ez tehát a ti Ésetek, amiben semmi ellentmondás nincsen. Figyeljétek, ahogyan együtt játszanak abban, hogy „Le vagyok égve, gazdag vagyok.” Figyeljétek, ahogy játszanak az energiák. Itt kezdődik az igazi – azt akartam mondani, hogy szórakozás, de inkább az igazi – tapasztalás és a valódi érték, itt és most, abban, ami ellentmondásnak tűnne.

Vegyünk hát egy jó mély lélegzetet az Ésbe, a dinamikába, amit formáltunk és alakítottunk az elmúlt pár év során. Beszéltünk az aerotheonról és az Ésről. Most megérkezik.

Szóval, vegyünk egy mély lélegzetet, és csináljunk itt egy kis tudatosságmozdítást. Hozzuk be mindezt. Az Ésbe. Ez nem a merabh, csak szeretném megragadni ezt a pillanatot arra, hogy igazán beleérezzünk abba, az energiájába annak, hogy mi is folyik itt. Kérném akkor, hogy vegyük lejjebb a fényeket. Ah, igen. Sokkal jobb. A zenét pedig fel. Mehetünk.

(rock zene kezdődik)

Készen állsz?

Igen, ideje kicsit felkavarni az elmét!

Emberi vagy és isteni,

sáros bakancs csillagokkal.

Fekete vagy és fehér,

nappal téves, éjjel igaz,

Törékeny és erős,

tartottad a frontot

tök egyedül.

Próbálsz oldalt választani,

mindent kitisztítani,

de az élet nem tiszta,

zavaros egy pocsolya.

Az És-ben vagy!

Nem „vagy-vagy”, ez nem a vég

mikor azt hitted, beszorultál,

kiderül, hogy le...

tojod már!

Az És-ben vagy!

Görbüljön a tér, kezdet és vég egyszerre.

Vedd ki a fejed a homokból,

Gyerünk, drágám

az És-ben vagy!

Csődbe mentél és bőséges vagy,

teljes a sztori, te már untad.

Ébren vagy és alszol,

tágra nyílt és mégis bent.

Fiatal vagy és öreg,

bátor voltál, ha óvtak is.

Próbáltál megjavulni,

sávot választani,

de a Mester nevetett:

„Öregem, ez hót gagyi!”

Az És-ben vagy, cimbi!

Nem bűnös, nem szent –

amiről azt hitted, megkapod,

már régen le...

tojod!

Az És-ben vagy, barátom!

Hadd repedjen, hadd hajoljon.

Vedd ki a fejed a homokból,

emeld a poharat.

Az És-ben vagy!

Nem kell meggyógyítanod,

nem kell harcolnod,

nem kell választanod

sötét és fény között.

Csak szívd be mélyen,

hogy megérkezzen

Isten hozott itthon

A nagy És-ben!

Az És-ben vagy

Az És-ben vagy

Te vagy a vicc és a poén,

a tűz és a szikra,

a térkép és a rejtély,

a fény és a sötét.

Az És-ben vagy!

Húzd ki magad

sosem voltál hasadt.

Fel a fejjel, ne homokba

ez az!

Az És-ben vagy

Az És

A nagy És

Az És-ben vagy…

(a közönség tapsol és éljenez)

ADAMUS: Hát, nem hiszem, hogy ennek örültek volna Sedonában. (nevetés) Csak a Shaumbra. És ez az És. Mármint, hogy csinálhattunk volna egy szép, csendes meditációt, vagy hallgathattunk rockzenét. És így sokkal jobban átmegy.

Elmesélek egy történetet, pontosabban Cauldre szeretné, ha elmesélnék egy kis szerencsétlen történetet. Szóval, tegnap este dolgozott, készítette elő a ppt-t meg a többi anyagot mára. 8 körül elkezdett elpakolni, és akkor odamentem hozzá, „Cauldre, várj egy kicsit, csak még valami, mielőtt mész.” Ő erre: „Mi az? Fáradt vagyok, muszáj aludnom ma éjjel.”

Azt feleltem: „Nos, szeretnék egy kis dalt.” Na, erre ő: „Túl késő van.” Hát, igen, általában jó 8-10 órába telik neki megírni egy dalt. És azt mondta: „Nem, túl késő van.” Én meg: „Ülj le, Cauldre. Csücsülj ide szépen a számítógépedhez, most ezt megéseljük. Egy örökkévalóság összerakni egy dalt, hogy jó legyen, és nem.”

Így hát együtt megírtuk a szöveget, aztán átadtuk az MI-nek, Sunónak, és elsőre totál szeméttel állt elő, ami jellemző. Titeket tükröz, eltakarítja a szemetet az útból, és aztán hirtelen elkezdett összeállni, és Cauldre végül 11 után ágyba került, rekordidő alatt létrehozva egy elég jó dolgot, ami átadja a lényeget.

A sztori címe Szegény Cauldre (nevet), és a dolgok, amikről azt hiszed, nem tudod megcsinálni, dolgok, amikről azt hiszed, túl nagyok, dolgok, amikről van valami régi viszonyítási alapod, hogy mennyi időbe vagy energiába fognak telni, vagy „nem tudom megcsinálni, mert”, vagy „segítség kell”, majd egyszer csak megéseled őket. Ez nem jelenti azt, hogy hurrá, ezentúl minden dal el fog készülni három és fél óra alatt. Nem jelenti azt, hogy ez megváltoztatja azt az ellentmondást. Azt jelenti, hogy ez az És, és meg lehet csinálni. Meg lehet csinálni. Ez egy gyönyörű példa az Ésben levésre.

Úgyhogy most akkor vigyük ezt át egy igazi merabh-ba. Az a dal pedig… elérhető lesz? Jól van. YouTube-on. Melyik naptól? Ó, holnaptól. Oké. Jól van, jól van.

Az egy igazi Shaumbra-dal. Amikor Cauldréval dolgoztam rajta, összeszedtem hozzá a szűkebb Shaumbra kör energiáit – a szűkebb kört, ami az Angyalok [a Bíbor Kör támogatói – a ford.], a Keahak-résztvevők, és a többiek, hogy igazán tiszta legyen – a szöveg megírásához. És az történik, hogy észreveszed az energián, hogy ha így közelíted meg, és azt mondod, „De hát én nem tudok semmit a zenéről”, vagy bármi legyen a kifogás éppen, és aztán megcsinálod, belemész az Ésbe, hogy „és van zenei tehetségem”. Ez az És. Cauldre szerint nem volt neki, de ott van az a tehetség, ha megnyílsz az Ésre.

És ugyanez igaz a co-bottal való promptolásra. Szeretnéd, hogy írjon mondjuk egy szép verset a co-bot. Mész, és azt mondod a co-botnak, hogy „Egy tehetséges, nagy költő vagy. Gyönyörű verseket tudsz írni, amik megérintik a szívet és a lelket.” Ez a promptod. Aztán megmondod neki, milyen verset szeretnél. Ez te vagy, aki saját magadnak mondod. Azt hiheted, „Én semmit sem tudok a költészetről.” Nem, megéseled. „Én vagyok az a költő. Már benne van a mezőmben. Most megnyitom.”

Szóval amikor az MI-vel játszol, amikor alkotsz valamit, amikor csinálsz valamit, bármit, most már mindig vidd be az Ésbe. Ne legyenek határok vagy akadályok. Néhányótok annyira aggódik, amikor valami kihívás áll előttetek az életben, „Hogy fogom végigcsinálni?” De az összehasonlításba mentek bele, visszanyúltok a múltba, hogy hogyan csináltátok korábban a dolgokat, hogyan oldottatok meg dolgokat. Az És kivesz benneteket ebből. Megnyitja a mezőt. És nem ellentmondás egyszerre lenni mindkettőben. Amikor csapdában vagy, és szabad vagy a csapdától.

Önmagában ez megváltoztatja az egész energiaáramlást, anélkül, hogy dolgozni kellene rajta. Megváltoztatja, hogyan jönnek be az energiák, mert korábban a gravitáció benne tartott titeket egy nagyon szűk energiakódban. Az Ésben mindkettő megvan. És azután az következik, hogy van egy természetes mozdulás, egy preferencia egyik vagy a másik felé. Még ki sem kell választanod. Természetes módon sokkal nagyszerűbben érkezik meg hozzád.

Merabh – Együtt létezés az Ésben

Nos hát, kezdjük a merabh-ot. Vegyünk egy jó mély lélegzetet.

(elindul a zene)

Amiről az elmúlt 25 évben beszéltünk, abból sok minden elméleti, filozófiai volt. Nem minden, de egy része. Nagyszerű koncepciókról beszéltünk.

A szeptemberi új érzékelés-rendezvényünk, a See Change óta az változott, hogy most már tapasztalativá válik. Készültetek erre, tanultatok róla, és most megérkezik az életetekbe.

Van egy érzékelés az Ésben. Az érzékelés ’tudatába kerülés’, egy érzés, amit nem kell szavakba önteni. Egy tudás, de ez nem a legjobb szó. A tudás kicsit mentálisnak hangzik.

Ez egy igazán érzéki érzés. És ez az egyik, ami vele jár ezzel az egész És-dologgal, az Nagyszerű Éssel. Megjelenik egy új Érzékelés.

Ez nyilvánvaló és természetes, hisz oly sokáig voltatok lezárva egy egyirányú gravitációval, egy olyan gravitációs erővel, ami behúzza a dolgokat. Így hát az érzékelés is le volt korlátozva ezzel együtt, le volt zárva.

Az Ésben megérkezik az új érzékelés.

Nem tudott volna előbb megérkezni, mert, mint mondtam, nagyon szűkek voltatok. De most, az Ésben, megnyíltok.

Gravitáció, aerotheon, ez a környezet, amelyben megtörténik. Nem feltétlenül a gravitáció az, ami ezt igazából megteszi; a gravitáció a környezet. A háttér, a táj. A táj most megnyílik, és ez lehetővé teszi, hogy az érzékelés is megnyíljon.

(szünet)

Az És az a dolog, amely megérkezvén ezt megteszi. És ismétlem, nem próbáljuk meg feloldani az ellentmondásokat, nincsen szükség megoldásra.

Érezzetek bele ebbe egy pillanatra, nem kell megoldani. Micsoda ötlet!

Van egy párkapcsolati problémád, például, vagy egy pénzügyi problémád, egészségügyi problémád, valami baj egy családtaggal, nem szereted a munkádat. Bármi, bármi. Az És megérkezik.

Nem kell erőlködnöd semmit. Simán megérkezik. És hirtelen ráébredsz, „Nem is kell megoldanom ezt a problémát. Pusztán elég jobban tudatában lennem annak, ami a mezőben van, a potenciálok.” Ez az. Ez az.

El tudod képzelni, hogy nem kell megoldani a problémákat?

Még azokat sem, amelyek benned vannak – önértékelés, a spiritualitásod, vagy nevezd, aminek szeretnéd, a tudatosságod.

Nem kell megoldanod az olyan problémákat, hogy „Mester vagyok, vagy nem?” Nem vagy az. És az vagy.

Most ebben a merabh-ban szeretném, ha megengedésbe kerülnél. Az És akkor is bejön, de szeretném, ha megengednéd. Tudatosan, emberként, engedd meg, hogy belépjen az életedbe.

És engedd meg az együtt-létezést: ember és isteni, elveszett és megkerült. Bármilyen problémád is van az életben, annak az Ését.

Nem méltó a szeretetre, és tengernyi szeretetre méltó.

Nincs fizikai energia, és az összes energia, amire csak szükséged van – mert mind a tiéd.

Engedd meg az együtt létezést. Ne válaszd egyiket vagy másikat.

Később majd beszélünk arról, hogy mi történik, hogyan mintázódik, kódolódik és áramlik az energia. De most elég annyi, hogy nem kell egyiket vagy másikat kiválasztanod. Ez az És. Nincs megoldás.

Az emberi elme megoldást követel, szinte mindig. Az ember megoldást keres.

A problémákat meg kell oldani, és ha nem lehet megoldani, elásod valahová, hogy ne kelljen vele foglalkozni. De a nagyszerű Ésben nem kell semmit megoldani.

Meglátod majd, hogy az energia fogja megtalálni a megoldást, nem te. Az energia megtalálja a megoldást, és az igazából nem is megoldás. Az igazából egyensúly.

Vegyünk egy jó mély lélegzetet, megengedve az Ést. Nem számít, milyen problémával találkoztok utatok során, nem számít, most milyennek tűnik, nem számít, mennyire rémisztőnek látszik, van És.

(szünet)

Ahelyett, hogy csapdában lennél, szabad vagy. Vagy mindkettő, igazából, csapdába esett, és És.

És ne mondd azt, hogy „Hát, én már nem akarom a csapdás részt. Azon vagyok, hogy túllépjek ezen.” Nem, engedd meg. Engedd meg, hogy együtt létezzen. Mert abban, ahol a kettő találkozik, az együtt létezésben a csapdában lét és a szabad lét között, ott van a nagyszerű szépség, az igazi kincs. A valódi megértés. És ez nagyon felgyorsítja a bölcsesség áramlását.

Nem, nem próbálunk megszabadulni a csapdától. Együtt létezünk vele. Onnan már nem kell aggódnod, hogy örökké csapdában maradsz, még az Ésben is. Van egy másik dinamika, ami beindul olyankor, majd beszélünk róla. De most, együtt létezés. „Csapdában vagyok. Szabad vagyok.”

„Fiatal vagyok. Öreg vagyok.”

„Elveszett vagyok. Megtaláltam magam.”

„Maszkulin vagyok. Feminin vagyok.”

„Nem próbálok meg megoldani semmit, csak megengedem az együtt létezést.”

És mindeközben megnyílik a meződ. Nem úgy nyílik meg, hogy választani tudj a kettő közül. Megnyílik, mert mindkettőnek tudatában van. Megnyílik, mert az a természeted, hogy És van.

Mi az És? Lehetőségek. Potenciálok.

Vegyünk egy mély lélegzetet együtt, és hívjuk meg az Ést.

(szünet)

Nincs ellentmondás. Nincs konfliktus. Nincs súrlódás vagy ellenállás. És amint ezt megteszed, megnyitod magad.

Vegyünk együtt egy jó mély lélegzetet.

(szünet)

Jó mély lélegzet együtt az Ésbe. Nincs erő. Nincs erőlködés, csak megengedés.

Az És, a nagyszerű És lesz az idén a legnagyobb dinamikátok.

Jó mély lélegzet az Ésbe.

„Alszom. Ébren vagyok.”

„Vagyok, aki Vagyok.” Jó mély lélegzet.

Az élet őrület. Kaotikus. Fájdalmas. És minden rendben van a teremtés egészében.

Ezennel, Adamus vagyok a Szuverén Birodalomból. Öröm itt lenni és mindezt megosztani veletek.

Boldog új évet és boldog új évet! Köszönöm! Köszönöm!

҉

Fordította: Lőrincz Andrea • https://biborkor.hu

Drága Embertársam! Remélem, értékes volt számodra ez az üzenet.

Mennyit ér ez Neked? Ki tudod fejezni a mértékét?

Mi sem, akik azon dolgozunk szívvel-lélekkel, időnkkel és évtizedek alatt megszerzett szaktudásunkkal, hogy ez eljuthasson Hozzád.

Jelenleg itt, a Földön, mégis a pénz az értékmérő.

Ha úgy érzed, Megengedheted Magadnak, kifejezheted az energiának ebben a formájában is, mennyit adott Neked a munkám:

Lőrincz Andrea • Erste Bank • 11600006-00000000-75452461

GIBAHUB HU80 1160 0006 0000 0000 7545 2461

Biztonságos és egyszerű bankkártyás lehetőség bármilyen pénznemben:

revolut.me/zaeleis

Köszönöm, hogy Vagy és ragyogsz!